(: SDR :)
23 septembrie 1877.
O trupa de razboinici samurai rebeli erau pe un deal din sudul Japoniei.
Samurai-ul a fost clasa de elita razboinica pentru mai mult de 700 ani.
Acum, erau dati uitarii în mâinile armatei japoneze.
Guvernul Japoniei vroia o modernizare rapida, grabit sa îmbratiseze Revolutia Industriala.
Revolutia care a modelat lumea de astazi.
Samuraii mai degraba ar fi murit decât sa accepte acest nou mod de viata.
A fost o batalie între trecutul rural, traditional si viitorul urban, industrial.
Iar în sec. XIX, era o nebunie peste tot în lume.
Din America ...
..in Rusia.
Din China ...
...în Japonia.
Vechea lume a regilor si a proprietarilor de terenuri
se prabusea sub forta Revolutiei Industriale.
Lumea se accelera si epoca moderna a superputerilor se nastea.
Dar aceasta nu este doar o poveste simplista a progresului.
Este, de asemenea, si povestea tuturor celor care au spus nu.
ISTORIA LUMII DE ANDREW MARR
ERA INDUSTRIEI
Acum 300 de ani, ceva nou a aparut pe suprafata planetei.
Un nor gros, uleios plutea în aer.
Mai intins decât fumul din hornurile oricarui sat sau oras,
si mai intins decât un incendiu de padure sau un vulcan.
Revolutia Industriala a fost cea mai mare poveste întâmplata omului
de cand am inventat agricultura.
Si aceasta pata de fum se intindea
peste toata America de Nord, mare parte a Europei, China, Japonia.
Dar mai întâi s-a intins pe o insula mica, de dimensiuni modeste,
care se numea, mai degraba indecent,
Marea Britanie.
Motorul tuturor acestora era...
...motorul.
Motoarele cu aburi ard energia capturata de milenii în carbune
si o folosesc pentru a crea rapid putere.
Intr-o clipa!
In toata istoria, un singur lucru nu se schimbase:
exista o cantitatea limitata fixa de energie pe care oamenii o puteau folosi.
Proprii muschii, câteva animale, ciudatele mori de vant si roata de apa.
Dar curând, locomotivele cu aburi vor munci in Marea Britanie cat 40 de milioane de oameni.
De ce se întâmplau toate acestea în Marea Britanie?
Pentru ca doar britanicii erau mai inteligenti?
Nu.
Pentru ca jumatate din tara parea sa fie asezata pe carbune?
Nu chiar.
A fost pentru ca englezii au dezvoltat un nou sistem politic care
a ingradit monarhia,
a dat la toata lumea drepturi egale,
a permis libera circulatie a ideilor,
si s-a asigurat ca geniile britanice sunt proprietarii propriilor lor idei,
astfel încât sa poata "face si ei un ban".
Suficienta libertate pentru idei, suficient drept de profit.
A permis aparitia unor noi oameni, departe de clanul celor bogati si puternici.
Oameni ca George Stephenson,
care în 1825 era preocupat sa lege doua orase din nordul Angliei...
...Stockton si Darlington.
Un barbat care fusese analfabet pana la 18 ani, facuse propria inventie:
ceva ciudat, un amestec de tevi si foc
pe care a numit-o simplu: "Locomotion".
Masinaria lui Stephenson a fost cea mai mare stire a epocii.
"Locomotion" a fost construita sa transporte carbune,
dar în calatoria inaugurala, oamenii s-au urcat în "carutele" pentru carbune.
Chiar era si un vagon experimental pentru pasageri numit... "Experiment".
Niciodata nu se mai transportasera atât de multi oameni atât de departe, atât de repede.
Acum caile ferate încep sa lege între ele natiunile.
Prima data Marea Britanie...
...dar în curând Statele Unite, Germania
si restul Europei.
Agitata schimbare, agitata revolutie !
Ca majoritatea revolutiilor si Revolutia Industriala face multe victime.
Barbati, femei si copii de opt sau noua ani lucrau cate 12 ore pe zi în fabrici uriase.
Multi au fost mutilati sau chiar ucisi de noile masini.
Lucrau la lumina artificiala si dupa ceasul fabricii, nu dupa ritmul naturii.
Protestele s-au raspândit cu furie pe o scara larga.
Fiecare noua tehnologie importanta produce schimbari în societate si politica.
si aceste noi motoare nu au împins doar pistoanele si locomotivele,
ci au împins înainte si sindicalismul, urbanismul,
reforma politica, scoli noi, democratia.
Lucru destul de puternic, acest motor cu aburi !
Marea Britanie trecea prin cea mai rapida transformare sociala din istorie.
Oamenii aflueau din toata tara ca sa lucreze în fabricile urbane.
Într-un secol, Marea Britanie
a trecut de la o tara cu doar doua orase cu mai mult de 50.000 locuitori,
la o tara cu 29 de orase de aceasta marine.
Era foarte asemanator cu ceea ce se intampla in China chiar acum:
o lume de tarani devine o lume de fabrici,
sate goale si micsorate, cladiri dreptunghiulare se inalta spre cer.
Prin 1860, Marea Britanie era strabatuta de mai mult de 16.000 km de cai ferate.
Productia de carbune, otel si fier a explodat.
Orasele cresc si noi inventii, de la vapoare si poduri de fier
la strazile iluminate stralucitor, au cazut peste aceste insule umede si afumate.
Si exista aceasta energie, aceasta cautare nelinistita
de noi materii prime, piete noi si profituri mai mari,
care i-au impins pe britanici spre cel mai mare imperiu din istoria lumii.
Dintotdeauna au existat imperii puternice si popoare mai slabe, tari bogate si sarace.
Ceea ce a fost nou in Revolutia Industriala
a fost ca ea a lasat sa cada o bariera uriasa de otel
între natiunile care detineau noua putere si restul care n-o aveau.
Care în 1839 includea si China.
Marea Britanie vroia sa faca afaceri cu acest gigant din est.
Ai ei 400 de milioane locuitori erau o piata vasta si profitabila pentru bunurile britanice.
Si noua clasa de mijloc din Marea Britanie vroia sa cumpere bunuri de lux din China.
Dar era o problema.
De 300 ani, China era închisa.
Era auto-suficienta. Nu avea nevoie de bunurile britanice.
Nu exista nici un loc in care comerciantii din afara puteau veni
pentru a obtine ce vroiau, ce era aici, in ceea ce ei numeau pe atunci, "Canton".
Iar comerciantii britanici vroiau cel mai mult ceaiul.
Ceaiul devenise bautura nationala.
Dar era mult mai mult decât atât.
O zecime din toate veniturile guvernului britanic veneau din impozitele pe ceai.
Era suficient pentru a plati jumatate din Royal Navy.
Deci, avem o natiune de dependenti de ceai
si un guvern care devenise dependent de taxele pe ceai.
Si chinezii nu vroiau sa cumpere nici un produs britanic în schimb.
Tot ce acceptau ca plata pentru ceai era argintul.
Rezervele de argint au fost varsate din Marea Britanie în cuferele chineze.
Era oare si altceva pe care englezii il puteau tranzactiona în schimbul ceaiului?
Era!
Opiumul.
Chinezii aveau gustul acestui drog extrem de dependent si ilegal.
Iar britanicii luasera în posesia lor imperiala, India.
Deci, era o afacere aici !
Am putea face contrabanda cu periculosul drog, opiumul.
Si pentru a plati blajinul nostru drog, sa folosim ceaiul.
Prin anii 1830, cei mai vanzatori de succes de droguri din lume
nu erau banditii mexicani sau dictatorii militari afgani, ci britanicii.
In martie 1839 erau cam 12 milioane de dependenti de opium in China.
Împaratul a trimis unul din functionarii sai cel mai de încredere in Canton:
faimosul incoruptibil Înalt Comisar Lin.
A început o cercetare amanuntita a locului de tranzactionare,
acolo unde comerciantii britanici faceau contrabanda de opiu cu China.
Toti traficantii urmau sa fie condamnati la moarte:
strainii prin decapitare, chinezii prin strangulare.
Lin a cerut britanicilor o parte din toate vanzarile de opiu.
Când au refuzat, a blocat cartierul comercial.
Lin era nemilos.
Nici un aliment nu a fost lasat sa intre.
500 de militari au fost postati în fata ferestrelor.
Si gonguri imense au sunat toata noaptea.
Dupa 24 ore de privare de somn, britanicii s-au predat.
Negustorii au predat mai mult de 20.000 lazi de opiu,
în valoare de peste 160 milioane lire sterline în banii de astazi.
Lin a distrus totul.
Lin a triumfat, dar si-a înteles gresit dusmanul.
Nu avea idee cât de important era acest comert.
Vanzarea opiumului indian contra ceaiului chinezesc,
era una dintre cele mai profitabile afaceri pe care le aveau comerciantii Imperiului Britanic.
Nu aveau de gând sa o lase "sa le scape printre degete".
Doua mari imperii erau acum pe cale sa se ciocneasca.
Flota chineza invechita construita din lemn
era confruntata cu noua arma a erei industriale a Marii Britanii:
primul vas de razboi blindat din lume:
The Nemesis.
Britanicii au blocat Pearl River si apoi au navigat de-a lungul coastei
bombardand si jefuind marile orase.
Pe uscat, o armata chineza cu arcuri si sageti, sulite si muschete, a fost maturata.
Peste doi ani, China terorizata era supusa.
Chinezii nu aveau de ales decat sa se deschida comertului britanic.
Termenii au fost umilitori.
China a fost obligat sa plateasca
2 miliarde lire sterline în banii de astazi pentru opiumul pierdut.
Si sa plateasca si despagubiri de razboiu.
Cinci porturi din China au fost obligate sa se deschida comerciantilor britanici.
Si Hong Kong, a fost cedat ca o parte a afacerii:
o colonie britanica la usa Chinei.
China a fost fortata sub amenintarea armelor sa se deschida economiei globale moderne.
Mesajul era clar:
industrializaree putea transforma o tara mica ca Marea Britanie într-o superputere mondiala.
Sa ignori aceasta insemna sa te condamni la statul de natiune de clasa a II-a.
Peste tot în lume societatile traditionale rurale "au luat nota".
Rusia sec. XIX gandea ca o putere europeana,
dar era, în felul ei, prinsa în trecut ca si China.
22 de milioane de rusi erau iobagi, apartinanad proprietarilor aristocrati.
Ca si sclavii, iobagii erau o proprietate si puteau fi obligati sa faca orice fel de munca.
Multi sufereau abuzuri fizice si sexuale.
Sistemul crease o economie stagnanta bazata pe agricultura de moda veche.
Dar acum, aceasta mare, mândra natiune
facea fata industrializatei Marei Britanii si aliatului ei, Franta, în razboiul din Crimea. Si, luptand chiar in "curtea ei"
a pierdut.
Dar schimbarea plutea în aer.
Dupa înfrângerea umilitoare din Razboiului Crimeii, noul tar, reformatorul Alexandru II,
a realizat ca daca Rusia avea de gând sa concureze cu puterilor industriale din Occident,
trebuia sa "mature" economia iobagitului.
Usor de zis, greu de facut !
Nobilimea si proprietarii de terenuri rusi vor lupta din rasputeri
ca sa-si pastreze puterea si proprietatile.
În multe feluri, soarta Rusiei era acum în mâinile nobilimii sale.
In primavara lui 1853,
un tânar aristocraticat proprietar de pamânt juca jocuri de noroc cu colegii sai ofiteri.
Miza era mare.
Tânarul conte deja pierduse sate întregi impreuna cu iobagii care traiau în ele.
Acum, pierduse si casa în care se nascuse.
Numele lui era Lev Tolstoi.
Va deveni un titan al literaturii ruse, autorul lui "Razboi si pace".
Dar el va deveni, de asemenea, un jucator cheie în drama politica care prinsese Rusia:
lupta de eliminare a iobagiei.
Tolstoi avea doar 18 ani când a mostenit averea de la Iasnaia Poliana,
ceea ce înseamna "Lunca Luminoasa".
Era intinsa si cuprindea 11 sate si 200 de iobagi.
Era o lume în care sate întregi impreuna cu oamenii care traiau în ele
puteau fi câstigate sau pierdute prin tragerea la sorti cu un banut.
Dar Tolstoi era diferit.
Sentimentul de vinovatia l-a facut sa inteleaga ca nu numai el trebuia sa se schimbe,
ci toata Rusia.
Industrializarea brutala si tirania rurala aveau viziuni diferite.
Gasirea unui drum comun era misiunea lui Tolstoi.
A revenit la ceea ce a mai ramas din averea sa
si, îmbracat ca un taran, a muncit alaturi de iobagii lui.
Era un taran destul de fragil.
Si la început, trebuie sa fi fost un pic de chicoteala rurala în spatele "înaltimii sale".
Dar Tolstoi a fost un reformator dedicat, chiar nesabuit.
Tolstoi a decis sa-si elibereze iobagii.
Ceea ce însemna sa le dea sau sa le vinda si pamantul,
deoarece pamantul nu avea nici o valoare fara iobagi,
iar iobagii mureau de foame fara pamant.
Deci, le-a oferit conditii foarte generoase:
cate 5 hectare, o parte gratuit, o parte foarte ieftin.
Nobil, generosul conte Tolstoi!
Iobagii nu-l vedeau chiar asa !
Auzisera deja zvonuri ca tarul avea de gând sa le dea pamnturi si libertate gratis,
deci contele încerca sa-i pacaleasca !
Asa ca, s-au uitat la oferta si, spre uimirea si groaza lui, au spus:
"Nu, multumesc!".
Dar Tolstoi nu s-a descurajat.
El credea ca Rusia nu o sa evolueze
cat timp majoritatea cetatenilor nu stiau sa citeasca si sa scrie.
Asa ca, in octombrie 1859, a înfiintat o scoala pentru a-i educa pe tinerii iobagi.
Unii dintre ei, trebuie s-o spunem, erau proprii lui copii nelegitimi.
În trei ani, Tolstoi a deschis 21 de scoli in zona.
Tolstoi era evitat de proprietari de pamanturi locali furiosi pe el.
Peste tot în jurul lumii, existau mosieri care aveau privilegii si traditii
amenintate acum de schimbari.
Si în Rusia, duceau o formidabila lupta de ariergarda împotriva reformelor tarului.
Aveau destul succes in sabotarea lor.
Când, pe 3 martie 1861, planul detaliat a fost în cele din urma anuntat,
iobagii erau liberi teoretic, dar plini de datorii si multe reguli.
A fost o tragica ocazie ratata.
Daca tarul ar fi reusit, istoria Rusiei ar fi fost foarte diferita.
Si cu siguranta mai fericita.
A fost un val urias de furie si dezamagire.
Au fost aproape 2.000 de revolte ale iobagilor, unele trebuind sa fie inabusite cu trupe.
Tolstoi si-a eliberat toti iobagii si nu a cerut nici o plata pentru pamant.
Dar in Rusia, majoritatea taranilor care il detineau acum tehnic gratuit,
trebuiau sa-l plateasca, sa ceara permisiunea de a calatori
si puteau fi înca batuti.
Reformele lui Alexandru esuasera !
În cele din urma multi iobagi au plecat in pribagie spre orase,
unde eventual, vor deveni soldatii unei revolutii care va spulbera vechea Rusie.
Exact in acelati timp, o problema foarte asemanatoare rupea America in doua.
Aici, de asemenea, o subclasa rurala traia alaturi de o lume industriala moderna.
Natiunea construita pe idealurile de libertate si egalitate
era poluata de un sistem chiar mai rau decât iobagia:
sclavia.
La mijlocul anilor 1800, erau în jur de 4 milioane de sclavi in Statele Unite,
aproape toti in sud, lucrand pe plantatii ca acestea,
cultivand bumbac, tutun si multe altele.
Economic, sclavia era un sistem dinamic si eficient.
Si cum America începuse sa se faca cunoscuta in Occident,
statele sudice, de asemenea, doreau sa vada sclavie raspândindu-se.
Dar, în nord, unde mai multe state interzisesera sclavia, se gândea total diferit.
Erau decisi sa nu raspândeasca sclavia.
America era împartita exact în doua.
Lucrurile au explodat în 1860, când nordicul Abraham Lincoln a devenit presedinte.
Lincoln credea ca sclavia era ceva gresit.
Dar el mai spunea si ca nu avea intentia de o aboli,
sperând în schimb sa moara de la sine de-a lungul timpului.
Dar politicienii sudisti si-au dat seama ca sosirea lui Lincoln la Casa Alba
însemna ca sclavie nu se va raspândi, asa cum au sperat.
11 state din sud au decis sa se rupa de Uniune si de a forma un guvern independent:
Confederatia.
Lincoln nu a avut de ales si a declarat razboi sudului pentru a apara Uniunea.
Era o lupta între doua moduri diferite de viata.
În sud, era o societate agricola: traditionala, conservatoare,
multi oameni locuind pe plantatii practic auto-suficiente, rupte de restul lumii.
"Da", spunea Nordul, "dar toata averea ta depinde de sclavie."
În nord, urbanismul, America industriala,
bazata pe otel si cai ferate si o clasa de mijloc în dezvoltare.
"Da", spunea Sudul, "prosperitatea lui se bazeaza pe sclavii salariati."
Doua Americi care acum nu mai pot vorbi civilizat una cu cealalta.
Pe 12 aprilie, 1861, cele doua Americi au plecat la razboi in toata regula.
Lincoln a mobilizat puterea industriala a Nordului,
folosind caile ferate pentru a transporta oamenii si munitia.
Dar, începutul a fost prost pentru el.
Sudul avea generali mai buni si un spirit de lupta îndraznet.
Dupa 18 luni, Lincoln era disperat.
A decis sa distruga fundatia pe care sudul era construit:
a eliberat sclavii.
"Trebuie sa eliberez sclavii", a spus el, "sau sa fim noi însine supusi."
El a sperat ca asa va distruge economia Sudului si va demoraliza oamenii.
Si astfel, în ziua de Anul Nou, 1863,
la doar doi ani de cand rusii au anuntat emanciparea iobagilor,
Lincoln a anuntat Proclamatia de Emancipare:
toti sclavii din statele rebele vor fi imediat liberi.
Sclavii eliberati s-au înghesuit sa lupte alaturi de fortele Nordului.
In timp ce Sudul se lupta cu penuria si inflatia.
Vantul razboiului s-a schimbat în favoarea Nordului.
Pe 9 aprilie, 1865, dupa o invazie devastatoare, sudul s-a predat.
620.000 de soldati au fost ucisi.
Aproape la fel de multi ca în toate razboaiele Statelor Unite luate împreuna.
În ultimele zile ale razboiului, Lincoln a facut ceva extraordinar.
Pur si simplu s-a dus în capitala Confederata rebela Richmond, Virginia,
nu foarte departe de Washington.
Trupele lui tocmai o cucerisera, înca ardea.
Nimeni nu avea nici o idee la ce sa se astepte
când a ajuns aici cu barca, la Rocketts Landing.
Era o multime uriasa, în întregime neagra.
Lincoln avea figura cea mai cunoscuta din America si a fost reperat imediat.
Au strigat "Mesia al nostru!" si "Isus Hristos!
Un om a îngenuncheat in fata lui, iar Lincoln i-a spus:
"Nu, nu, îngenuncheaza numai in fata lui Dumnezeu."
Si apoi grupul a marsaluit trei km in centrul Richmond-ului.
Si, treptat, in multime au aparut din ce in ce mai multe fete albe.
ursuzi, tacuti, privind din spatele ferestrelor si de pe acoperisuri.
Oamenii pe care tocmai ii învinsese.
Grupul lui Lincoln se asteapta la huiduieli, poate cateva fotografii.
Nimic.
In acel moment, se parea ca Abraham Lincoln recastigase toata America.
La zece zile dupa Richmond, Lincoln s-a dus la teatru în Washington.
Nu vroia, dar sotia l-a implorat sa vina.
O noapte proasta pentru erou !
Dar Sudul invins va face o ultima varsare de sânge.
Un actor de mina a doua si suporter al Confederatiei Sudiste,
numit John Wilkes Booth, il vedea pe Lincoln ca pe un tiran.
Actorul Booth trebuia sa-si faca ultima aparitie.
Stia ca toate comentariile vor fi amestecate.
Booth a strigat motto-ul latin al statului Virginia:
"Asa patesc toti tiranii"
Nordul a jelit un erou politic nemuritor.
În Sud, au sarbatorit.
Un ziar texan a titrat sincer: "Incantat de moartea asupritorului nostru".
Razboiul civil american lasa o mostenire amara.
În Sud, ars si devastat, albii erau foarte suparati de ceea ce s-a întâmplat.
Si americanii negri se vor confrunta cu multe, multe decenii de macinatore saracie rurala,
cu legile segregationiste si cu linsajele celor care "ieseau din rând".
Dar Uniunea a fost pastrata.
Si în nord, aceasta extraordinara industrie,
aceasta viguroasa economie legata acum de caile ferate, a luat cu asalt viitorul:
colosul american avansa cu pasi mari spre sec. XX.
Eliberata de economia de sclavi, Statele Unite s-au grabit sa se modernizeze.
Pentru prima data, americanii au început sa se impuna în lume.
Deja, se uitau spre vest, peste Pacific.
Japonia se rupsese deliberat de restul lumii de mai bine de 200 ani,
neinteresata de Occidentul industrial.
Când Japonia si-a închis portile, Statele Unite nici nu exista.
Deci, când, în 1853, Marina Americana a aparut comandata de Matthew Perry,
a fost ca o mica surprinza.
Japonezii nu mai vazusera niciodata ceva asemanator vapoarelor americane.
Unii au spus ca erau "dragoni giganti, pufaind fum".
Comandantul Matthew Perry le-a inmanat o scrisoare a presedintelui SUA
in care se insista ca Japonia sa-si deschida portile.
De fapt: comert liber sau tragem.
Amintindu-si ce li s-a întâmplat chinezilor în fata britanicilor,
conducatorii Japoniei au dat cale libera americanilor.
Realizand ca au nevoie sa consolideze Japonia împotriva amenintarilor occidentale,
guvernul japonez s-a grabit sa se modernizeze si industrializeze.
Sloganul lor era: "Sa-i ajungem din urma !"
Au invitat mii de occidentali sa-i învete si sa le dea sfaturi.
Au construit cai ferate, linii de telegraf si fabrici.
Afara cu kimono-ul, a venit vremea costumelor de afaceri si a palariilor.
Dar o clasa a societatii a fost devastata de sosirea Revolutiei Industriale:
samuraii.
De sute de ani, aceasta clasa razboinica ereditara domina societatea japoneza.
Aveau privilegii speciale: singurele persoane autorizate sa lupte,
singurii oameni autorizati sa-si poarte cele doua sabii în public,
erau scutiti de impozite.
Dar Japonia avea pace de mai mult de 200 ani.
Era in 1870.
Cine mai are nevoie de razboinici medievali?
Asa ca, una cate una, privilegiile lor au fost inlaturate:
dreptul de a-si purta sabiile,
veniturile le-au fost impozitate, iar armata a fost deschisa recrutilor, taranii!
In 1876, clasa samurailor se confrunta cu abolirea.
Unii au decis sa riposteze.
Au apelat la unul dintre samuraii care conducea tara: Saigo Takamori.
Saigo era un rebel nehotarat.
La început, a sprijinit reformele, inclusiv modernizarea armatei.
Era un om divizat între idealurile sale profunde de samurai
si nevoia tarii sale de a se moderniza.
Si doar când a fost cu spatele la perete
Saigo s-a decis sa lupte pentru trecut si împotriva viitorului.
Poet si visator, dar si politician,
Saigo a condus 30.000 samurai rebeli pentru a-i inlatura pe modernizatorii din Tokyo.
Astfel, Japonia veche a atacat Japonia noua.
Armata rebela a lui Saigo era compusa din razboinici samurai traditionali.
Guvernul avea o armata moderna de recruti
dotata cu cele mai recente pusti si artilerie, sprijinita de vapoare si cai ferate.
Nu putea sa se termine decat într-un fel!
Dupa sapte luni, miile de razboinici ai lui Saigo au fost redusi la doar câteva sute.
Acum erau înconjurati.
60 la 1.
Saigo le-a spus razboinicilor sai sa infrunte moartea cu onoare.
A fost un moment tragic în istoria Japoniei, care a rupt natiunea în doua.
Soldatii care asteptau sa atace samuraii lui Saigo urau ceea ce erau pe cale sa faca.
Dupa doua ore, armata japoneza a redus fortele lui Saigo la doar 40 de samurai.
În zori, înarmat doar cu sabii, ultimul samurai a plecat sa confrunte o moarte sigura.
La jumatatea dealului, Saigo a fost împuscat în soldul drept.
Grav ranit, Saigo a murit dupa un ritual samurai de sinucidere esuat.
Japonia a forjat mai departe cu programul sau de modernizare
cunoscut sub numele de "Atelierul Asiei".
Nici o tara nu s-a modernizat atat de repede si cu atata succes ca Japonia.
In 1905, noile lor nave au uimit lumea cand au trimis marea flota rusa la fundul marii:
prima data din Evul Mediu când o tara orientala învingea o natiune occidentala.
Totusi Japonia nu a putut niciodata sa-l elimine pe Saigo.
Dupa moartea sa, a fost gratiat si a devenit erou national.
Un simbol tragic al vechii Japonii: al onoarei si al sacrificiului de sine.
Sufletul samuraiului a ramas sub hainele occidentale si costumele de afacerist.
Japonia se salvase singura de a deveni victima a noii ere a industriei si imperiului.
Alte parti ale lumii nu au fost atât de norocoase!
Africa era una dintre zonele cel mai putin dezvoltate ale planetei,
dar era bogata in resurse naturale.
Ramasese aproape neatinsa de Occident.
Dar, la sfârsitul sec. XIX, imperiile industrializate din Europa
au plecat la vânatoarea de noi teritorii pe care sa le exploreze si exploateze.
In 1877, exploratorul Henry Morton Stanley,
un mic escroc care luptase de ambele parti în timpul Razboiului Civil American,
a devenit primul occidental care a cartografiat întregul curs de 4.000 km al fluviului Congo.
Calatoria a durat 999 zile si a costat viata a 242 de oameni.
Dar a schimbat modul în care Occidentul vedea continentul.
"Acest râu", spunea Stanley, "este si va fi autostrada comertului spre inima Africii."
Stirea marii descoperiri a lui Stanley a ajuns curând în Europa.
Nimeni nu a fost mai fascinat decât Leopold II, regele belgienilor.
"Problema cu Belgia", bombanea el, "era ca era o tara mica, cu oameni mici."
Leopold al II-lea era pe faza. Vroia sa se afirme în lume.
Vroia sa fie împarat, asa ca avea nevoie de o colonie.
Si fusese aproape peste tot încearcand sa cumpere una:
Pacific, America de Sud, Orientul Îndepartat, China...
...Insulele Feroe!
Nimic.
Deci, când a auzit de marea bogatie a Africii Centrale, abia si-a putut retine entuziasmul.
"Nu trebuie sa pierdem ocazia", a spus el, "de a ne lua o felie din acest magnific tort african."
Leopold l-a convins pe Stanley sa lucreze pentru el în Congo.
Sarcina lui era sa negocieze cu africanii
si sa stabileasca o retea de statii de tranzactionare de-a lungul râului.
Leopold si-a numit proiectul Asociatia Internationala a Congo-ului.
Si l-a vândut ca pe un fel de cruciada benigna care aduce religie africanilor
si care ii elibereaza de blestematii arabi comercianti de sclavi.
A construit acest urias muzeu monstruos la Bruxelles
ca sa-si vânda ideea poporului belgian.
Dar Leopold era - cum sa-i spunem? - minciunos.
Era un manipulator cinic si alunecos.
Tot ce il interesa erau banii si puterea personala.
I-a scris lui Stanley ca in tratate "africanii trebuie sa ne dea totul".
Si asa a facut !
Sefii africani nu aveau idee ca le ceda pamanturile
în schimbul hainelor europene, a bijuteriilor si a ginului.
Pâna în mai 1885, Leopold controla o zona de 76 de ori mai mare decât Belgia însasi.
Noul sau teritoriu avea resurse naturale uriase, incluzand fildes, cauciuc, cherestea si cupru.
A început sa-i despoaie de bunuri si sa le exporte în Europa.
Leopold renunta acum la pretextul organizatiei de caritate si se autodeclara:
"Rege suveran al statului liber Congo".
"Liber" !?
Era de fapt, cel mai extrem exemplu al modului în care tehnologia industriala
permitea unui numar mic de europeni sa profite de alte parti ale lumii.
Un adevar care a dus la o goana generala dupa pamant african.
Principalii actori au fost Franta,
Germania
si Marea Britanie.
Dar si Italia si Portugalia erau acolo de asemenea.
A devenit cunoscut ca si "Goana dupa Africa".
Leopold s-a lasa pe spate si a privit cum banii se revarsa peste el.
Dar micul lui secret murdar era pe cale "sa rasufle".
În 1901, un tânar functionar de la transportul maritim din Anvers, a observat ceva ciudat.
Fildesul si cauciucul si profiturile se revarsau, dar nimic nu se intorcea înapoi.
Nimic, cu exceptia armelor si munitiilor.
Oribilul adevar a început sa iasa la iveala.
Congo-ul lui Leopold era un regim militar de teroare.
Africanii erau obligati, sub amenintarea cu moartea, sa lucreze pe plantatiile lui Leopold.
Daca un sat refuza, erau trimisi militarii.
Africanii care se opuneau, si multi au facut-o, erau ucisi sistematic.
Femeile si copiii erau luati ostatici.
Au folosit oameni ca tinte pentru tras cu pusca, spânzurati si, uneori, batuti pâna la moarte.
Populatia din Congo s-a înjumatatit.
Pare aproape imposibil de crezut,
dar acum se crede ca 10 milioane de oameni au murit.
Cuvântul este genocid !
Leopold a negat totul.
Dar, in martie 1908, în cele din urma guvernul belgian a intervenit
si l-a fortat sa le predea Congo.
Intre timp, devenise miliardar în banii de astazi.
Cele mai grave excese din Congo belgian
s-au încheiat dupa o campanie a grupurilor crestine in ziare si prin persoane ofensate,
aceasta fiind prima campanie internationala pentru drepturile omului.
Dar acapararea de terenuri a continuat.
Africa statelor inapoiate de mai tarziu poate fi explicata, literalmente,
de liniile trasate pe harta de italieni, germani, francezi, britanici si alti europeni.
Unele din cele mai rele lucruri care s-au întâmplat în Africa moderna,
ca utilizarea amputarii ca pedeapsa, sau copiii-soldati,
sunt legate de acest amestec european, de aceasta frenezie europeana.
Concurenta nationala face parte din viata,
dar concurenta frenetica dusa de puterea industriala intoxicata, a devenit acum violenta.
În 1914, "triburile" europene si-au indreptat armele nu spre bastinasii neînarmati,
ci unul asupra celuilalt.
Marea Britanie, Franta si Rusia împotriva Germaniei si Austriei.
Liderii se asteptau la un razboi traditional de cavalerie si sclipici.
Ceea ce au primit a fost o oroare fara precedent:
un razboi industrial.
Dar cel putin înca nu era un razboi mondial.
Presedintele Americii, Woodrow Wilson era hotarat sa-si tina tara in afara conflictului.
Dar, în 1917, noul ministru de externe al Germaniei
era pe cale sa schimbe gandurile Americii.
Arthur Zimmermann se ridicase repede in cadrul Ministerului de Externe,
fiind singurul non-aristocrat din cabinetul german.
Era cumsecade, cinstit si loial.
Credea, de asemenea, ferm într-un razboi mondial.
Ajutase pe rebelii irlandezi împotriva Marii Britanii.
Si daduse o mâna de ajutor la instigarea jihadului islamic în Orientul Mijlociu.
Dar cele mai mari "trucuri" ale lui de abia acum urmau sa vina.
Stiloul lui Zimmermann nu se oprea niciodata din zgariat.
Masina de scris a secretarului lui nu se oprea niciodata din tacanit.
Isi bagase nasul "in toate prajiturile".
Era epoca de aur a birocratului.
Si Arthur Zimmermann era un exemplu aproape perfect.
Ambasadorul american la Berlin il descrisese ca "un soi de neamt foarte vesel si mare".
Zimmermann visa sa schimbe lumea.
Si a facut-o !
Doar ca, nu chiar asa cum a vrut el.
Un gest de-al lui, a facut din Arthur Zimmermann
unul dintre indivizii cei mai distructivi ai sec. XX.
Sansa lui Zimmermann de a schimba lumea s-a ivit în ianuarie 1917,
cand elita militara germana a anuntat un nou plan pentru obtinerea victoriei:
razboiul submarin total pentru a distruge toate navele comerciale care vin in Marea Britanie.
Sperau ca astfel ii vor supune pe britanici prin infometare.
Aceasta era incredibil de periculos.
De ce? Pentru ca însemna si scufundarea navelor americane
si aproape sigur intrarea Statelor Unite în razboi.
Si odata ce americanii ajungeau in Europa, Germania nu mai putea câstiga.
Totusi Inaltul Comandament German a decis ca merita sa-si asume riscul.
La 1 februarie 1917, au anuntat începutul razboiului submarin total.
Arthur Zimmermann trebuia sa gaseasca un mod de a distrage atentia Americii.
A venit cu ceva maret pentru distragerea atentiei.
Planul lui Zimmermann era de a convinge Mexicul
sa invadeze America cu ajutorul german,
ca sa isi recapete Texas, New Mexico si Arizona.
Asta ar trebui sa distraga Washingtonul foarte bine!
Daca lui Arthur i-ar iesi, ar deveni erou national german.
Zimmermann a scris o telegrama
in care isi prezenta planul ambasadorului german în Mexic.
A trimis-o pe o linie securizata a Berlinului.
Exceptand faptul ca linia nu era chiar atat de sigura pe cat credea Zimmermann.
În Biroul 40 al Amiralitatii din Londra,
British Naval Intelligence a interceptat si a decodificat telegrama lui Zimmermann.
La ora 13, pe 24 februarie 1917,
continutul telegramei a fost prezentat... presedintelui Statelor Unite.
Presedintele Woodrow Wilson, care lupta din greu ca sa tina America in afara razboiului,
s-a frecat la ochi neîncrezator.
Apoi, a dezvaluit stirea, în primul rând, congresman-ilor americani si apoi presei.
Si iadul s-a dezlantuit !
Totusi, chiar si asa, multi americani pur si simplu nu credeau.
Era incredibil ca germanii puteau merge pâna aici.
Trebuie sa fie un complot britanic mascat pentru a atrage America în razboi.
Si nu erau atat de naivi ca sa creada asa ceva!
Zimmermann a fost invitat sa nege povestea telegramei lui.
Dar Arthur nu putea spune o minciuna.
"Oh, da", a spus el, "totul este adevarat".
Bine zis, Zimmermann !
Marturisirea lui surprinzatoare,
în cele din urma a determinat Americia sa declare razboi Germaniei.
Acum, era fara îndoiala un razboi mondial.
Dar Zimmermann nu a incetat sa comploteze.
Isi întoarse acum atentia spre inamicul Germaniei din Est: Rusia.
Cum ar putea sa-l submineze?
Sansa lui Zimmermann s-a ivit în februarie 1917,
când disperat, poporul asuprit al Rusiei s-a revoltat în cele din urma împotriva tarului.
Zimmermann a vrut "sa toarne gaz peste foc".
Avea nevoie de un extremist rus antirazboic
care sa acapareze puterea si sa retraga Rusia din razboi.
Agentii lui Zimmermann cunosteau deja un astfel de om.
Traia linistit si modest în exil,
intr-un mediu de scriitori si artisti, la Zurich în Elvetia.
Planul lui Zimmermann, pe care el l-a numit "planul lui revolutionar",
consta în folosirea acestui om pentru a submina vointa Rusiei de a lupta.
Numele lui era: Vladimir Ilici Ulianov.
Il cunoastem mai bine ca Lenin.
În 1917, Lenin era liderul bolsevicilor:
o fractiune comunista revolutionara care vroia scoaterea Rusiei din razboi.
Lenin era descris diferit, incepand cu un bacil de ciuma sau gaz otravitor.
Era atât de disperat sa se întoraca în Rusia si sa încerce sa puna mâna pe putere,
incat a insfacat banii si oferta germana.
Daca reusea, va fi dat în judecata pentru pace!
Deci, Zimmermann a organizat un tren sigilat
care sa-i duca pe Lenin si pe restul bolsevicilor direct din Germania, la Petrograd în Rusia.
A fost ca o seringa plina de otrava care a stropit jumatate din continent.
În octombrie 1917, Lenin a condus cu succes revolutia bolsevica.
În doar opt luni, s-a transformat dintr-un nimeni în exil
intr-un om, pe cale sa conduca 160 milioane oameni în primul stat comunist din lume.
De data aceasta, Zimmermann a obtinut exact ce a vrut:
Rusia sovietica s-a retras din Primul Razboi Mondial, in martie 1918.
Dar americanii ajutau deja aliatii sa învinga Germania.
Când razboiul s-a terminat în noiembrie 1918,
doua noi puteri erau ferm stabilite pe scena mondiala.
Una capitalista...
...una comunista.
Lumea moderna nu va fi dominata de imperii,
ci de aceste doua ideologii de masa si de noile superputeri înarmate.
Deci, un banal functionar public german
a fost "moasa" la nasterea celor doua mari superputeri ale sec. XX.
America, nu demult inocenta, plonjeaza în certurile restului lumii.
Pentru rusi, revolutia bolsevica a inaugurat
o era teribila de foamete în masa, razboi civil, lagare de munca sclavgiste si teroare.
Arthur Zimmermann.
A fost demis în 1917 si nu a mai avut niciodata un birou.
A murit în 1940, cand totul a reinceput.
În episodul urmator, "Era puterii":
Lumea în razboi.
Revolutia culturala.
Triumful masinii inteligente.
Daca doriti sa stiti mai multe despre trecut, puteti comanda brosura gratuita numita
"Cum sa stiu despre aceasta?"
Doar telefonati la:
Sau duceti-va pe:
si urmati link-urile Open University.
(: SDR :)